Hvem flyttet til Pleiestiftelsen?
Pleiestiftelsen ble etablert som en institusjon som kun skulle ta imot mennesker med lepra. Flertallet kom fra Vestlandet, men det kom også pasienter hit fra Østlandet, hele Nord-Norge og til og med en fra Russland.
![](https://www.lepra.no/wp-content/uploads/2023/09/Hvorfra-PS-1860.jpg)
![](https://www.lepra.no/wp-content/uploads/2023/09/Hvorfra-PS-1879.jpg)
De første årene etter åpningen var belegget såpass høyt at man måtte vurdere hvem som skulle prioriteres. Overlege Løberg skriver i et brev til distriktslegene at man i første rekke ville ta imot personer som man var redd for kunne få barn og på den måten føre sykdommen videre. På denne tiden mente nemlig de fleste legene at sykdommen var arvelig.
Det ble etter hvert en interessekonflikt mellom legene på den ene siden og folk i distriktene på den andre. Overlegen ville helst ta inn de som hadde tidlige tegn på sykdommen, i håp om å kunne stanse eller bremse utviklingen. De lokale myndighetene søkte derimot primært om plass for «sine mest hjælpeløse» – de som var sterkt angrepet av sykdommen og som ble ansett å være en særlig byrde for omgivelsene. De syke selv ville vanligvis heller ikke søke om plass før de ikke lenger kunne forsørge seg selv eller følte seg som en byrde for familien.
Overlege Løberg så det som en stor utfordring at de fleste ble innlagt først når sykdommen hadde utviklet seg for langt. Dermed var det ikke lenger sannsynlig at noe kunne gjøres for å oppnå en bedring, og det ble vanskelig å sørge for at pasientene fikk «en taalelig Tilværelse i resten af deres Dage.»
De som søkte om plass hadde nok sjelden forhåpning om at de skulle bli bedre. I mange tilfeller veide nok hensynet til familien tyngst. De økonomiske fordelene ved innleggelse var åpenbare både for familien og lokalsamfunnet etter at staten påtok seg utgiftene i stedet for at familien eller det lokale fattigvesenet måtte forsørge de syke.
Mot slutten av 1800-tallet og på 1900-tallet ble stadig flere innlagt tidlig i sykdomsforløpet, blant annet fordi det ble færre syke og bedre plass på hospitalene, samtidig som man fikk kunnskap om at sykdommen var smittsom og ble bekymret for smittefare.
Loven fra 1885 åpnet opp for innleggelse under tvang, men bestemmelsen ble sjelden tatt i bruk. I årene 1896-1900 ble to kvinner innlagt på Pleiestiftelsen mot sin vilje. I tillegg ble en ung mann hentet i land etter å ha tatt seg jobb på et skip, til tross for forbud fra distriktslegen. Også i perioden 1901-1905 ble to kvinner innlagt med tvang. Den ene «der ikke vilde skilles fra sin Mand», ble transportert til stiftelsen av lensmannen på hjemstedet. Noen år senere ble en forhenværende lærer innlagt med politiets hjelp. Han hadde først flyttet inn frivillig, men deretter rømt og måtte legges inn på nytt med tvang.
![](https://www.lepra.no/wp-content/uploads/2023/09/Pleiestiftelsen-Askvoll-BB-1024x847.jpg)
Bergen byarkiv.
![](https://www.lepra.no/wp-content/uploads/2023/09/Pleiestiftelsen-sokere-Voss-BB-1024x567.jpg)
Bergen byarkiv.
![](https://www.lepra.no/wp-content/uploads/2023/09/Mann-og-hustru-495x500.jpg)
Arkivverket, Bergen.
![](https://www.lepra.no/wp-content/uploads/2023/09/Hyllestad-fattigk-500x395.jpg)
Arkivverket, Bergen.
![](https://www.lepra.no/wp-content/uploads/2023/09/Mangler-klaer-500x331.jpg)
Arkivverket, Bergen.
![](https://www.lepra.no/wp-content/uploads/2023/09/Misnoye-distriktslege-500x232.jpg)
Arkivverket, Bergen.
![](https://www.lepra.no/wp-content/uploads/2023/09/Fra-Reitgjerdet-458x500.jpg)
Arkivverket, Bergen.